Daniel Ekström
Daniel Ekström, född 1711 på Eksåg i Härads socken, Södermanland, död 1755, var en matematisk instrumentmakare.
Daniel Ekström | |
![]() | |
Född | 1711[1][2] Härads socken, Sverige |
---|---|
Död | 30 juni 1755[1] |
Medborgare i | Sverige |
Sysselsättning | Ingenjör |
Redigera Wikidata |
Ekström arbetade hos instrumentmakare Rosenberg i Stockholm och studerade matematik.[3] 1735 upprättade han en verkstad i Stockholm och blev samtidigt instrumentmakare vid Lantmäterikontoret.
Vid 1738 års riksdag erhöll han ett reseanslag, på rekommendation av Anders Celsius[4] åt vilken han förfärdigat utmärkta instrument. Han blev därefter i London[4] mottagen som lärjunge hos den skicklige instrumentmakaren George Graham.
Efter sin återkomst till Sverige, 1741, förfärdigade han en mängd astronomiska, geografiska, optiska[4] och mekaniska instrument av mycket hög klass och som rönte erkännande även i utlandet. Bland annat var det troligen Ekström som ”rättvände” Celsiusskalan för temperaturmätning, så att den fick sitt nuvarande utseende med 0 °C vid vattnets fryspunkt och 100 °C vid vattnets kokpunkt.[5]
År 1742[4] blev han ledamot av Vetenskapsakademien.
1751 utnämndes Ekström till direktör för instrumentmakerierna i Sverige,[4] som belöning för teknisk‐vetenskapliga och medborgerliga förtjänster.[3]
Bibliografi
redigera- Tal om jernförädlingens nytta och vård (1750, hållet vid presidiets nedläggande i Vetenskapsakademien)
- Tre rön (Vetenskapsakademiens Handlingar, 1743, 1750 och 1753)
Referenser
redigeraNoter
redigera- ^ [a b] Daniel Ekström, Svenskt biografiskt lexikon, läs online.[källa från Wikidata]
- ^ Alvin, Daniel Ekström.[källa från Wikidata]
- ^ [a b] Svensk uppslagsbok, Malmö 1931
- ^ [a b c d e] ”Daniel Ekström – Uppslagsverk”. www.ne.se. https://www.ne.se/uppslagsverk/encyklopedi/l%C3%A5ng/daniel-ekstr%C3%B6m. Läst 8 juli 2020.
- ^ ”Anders Celsius – Uppslagsverk”. www.ne.se. https://www.ne.se/uppslagsverk/encyklopedi/l%C3%A5ng/anders-celsius. Läst 8 juli 2020.
Övriga källor
redigera- Ekström, Daniel i Nordisk familjebok (andra upplagan, 1907)